I. Nyelv általában

1. Nyelv és emberi természet
- Farkas-Kelemen pp. 49-60:

’9. A nyelv társadalmi természete’ fejezet:

A nyelv instrumentalista (eszközjellegű) felfogása. 
Platón: a nevek közlési/tanítási eszközök, a szavak függetlenek használóiktól; egy használati normát testesítenek meg, melynek objektív célszerűségéhez alkalmazkodni kell, s ez a norma határozza meg az eszköz eredeti mivoltát is.
Következmény: elköteleződünk a beszélőktől függetlenül létező nyelv fogalmának.
Wittgenstein: a jelentés használat-elmélete.

A nyelv társadalmi jellege: nem csupán közös „eszközkészlet”, hanem közös termék is (Humboldt: ergon és energeia is egyben; munka és munkatermék).
Boethius: szavak és pénz összehasonlítása: mindkettő kifejez valamit, előbbi a jelentését, utóbbi az árat.
Saussure: nyelvi érték fogalma, a nyelv tiszta értékrendszer – nyelvészet és politikai gazdaságtan összehasonlítása: mindkét tudományban olyan rendszerről van szó, amely különböző fajtájú dolgok közötti azonosságokból tevődik össze: munka/bér, jelölt/jelölő.
Ryle: nyelv és tőke rokonsága.

A nyelv társadalmi természete és más társadalmi „értékek” összekapcsolása segít megmagyarázni a nyelvek közötti különbségeket és a nyelv közös használatát is.

Probléma (és eredete):
Locke: a szó jelentése a beszélő saját ideája – következmény: egyedi nyelv, idiolektus létrejötte. A jelentés idea-elmélete (itt): azonosítja a szavak jelentését a beszélő fejében lévő tudással; következmény: sosem tudhatjuk, mit ért valaki más egy szón.
Megoldás:
Válasszuk el a jelentést és a világra vonatkozó tudásunkat – az egyéni tudásbeli különbségek ellenére posztuláljuk a jelentés objektivitását – következmény: így magunk se tudjuk, mit beszélünk, mert nem tudhatjuk, vajon eltaláltuk-e az objektív jelentést.
Leibniz: e következmény vállalható, mert gyakran olyanokra támaszkodunk (szakértők) egy szó használata során, akik jobban ismerik az adott tárgyat. – A nyelv egészének ismeretét egy ideális szakértőre kell bízni; az ő tudása reprezentálja azt a tudásegészt, amivel a többiek bírnak. – Nyelvi munkamegosztás elméletének csírája.
Putnam: nyelvi munkamegosztás elmélete – egy szociolingvisztikai hipotézis formájában: a nyelv fogalmának ez a társadalmiság és differenciáltság szükségszerű, lényegi vonása. 
A hipotézis:
	Minden nyelvi közösségben érvényesül a nyelvi munkamegosztás, mert minden nyelvben vannak olyan terminusok, melyek alkalmazási kritériumait csak a beszélők egy része ismeri, s melyeket a közösség többi tagja csak az ilyen beszélőkkel való kooperáció következtében tud használni.

A nyelv természeténél fogva csak kollektíve birtokolható: olyan lények által, akik a feladatok, eszközök és a tudás megosztásán alapuló, kooperatív tevékenységet folytatnak.

’10. Tanulás vagy veleszületettség’ fejezet:
Kérdés: a nyelvi képességet elsajátítjuk vagy velünk születik?

A 20. század empirista tudományának uralkodó álláspontja: a nyelv tanult képesség.
Transzformációs/generatív grammatika: a nyelvi képesség veleszületett (innátizmus):
	(16) A nyelvi képesség egy nagyrészt születéstől adott összetevőkből álló, fajspecifikus képesség.

Chomsky érvei:
Az „input szegénysége” érv: a környezetből származó ingerek túl szegényesek, töredékesek és megbízhatatlanok ahhoz, hogy a gyermek ezek alapján sajátítsa el a nyelvet. A nyelvi képesség kb. ugyanazon szinten van mindenkinél, a „tanulás” körülményei elhanyagolhatók a kompetencia szempontjából. Így a nyelv tanulásos elsajátítása túl nagy intellektuális feladatot róna a gyermekekre.
A „mi más” érv: fentiek alapján következik, hogy a nyelvi képesség gazdagságával nem korrelálnak bizonyos külső vagy belső változók (környezeti ingerek, intelligencia), s mi más magyarázhatná ezt, mint hogy a nyelvi képesség fő összetevőiben veleszületett.
További kiegészítő érvek:
-	a grammatika formájára vonatkozó korlátozások egyetemesek
-	a nyelv végtelen és kreatív
-	a mondat felszínen megjelenő tulajdonságait egy absztrakt szerkezet (mélystruktúra) határozza meg
-	egyes grammatikai szabályok struktúra-függők
Ezekre a jellemzőkre rámutatva azt mondja: empirista alapon nem lehet róluk számot adni.

Nehézségek:
Az innátizmus nem úgy értendő, hogy a nyelvi képesség az emberi fajra jellemző intelligencia következménye, hanem hogy e képesség egy különálló specifikus modul a veleszületett kognitív apparátuson belül:
	(17) A nyelvi képesség az emberi faj veleszületett, specifikus, egyetemes grammatikai elveket magában foglaló, moduláris képessége. (tkp. 16’)

Ekkor viszont: hogyan lehetséges, hogy különböző nyelveket tanulunk meg?
Válasz: a veleszületett képesség nem kész nyelv, hanem univerzális grammatika alapelveinek gyűjteménye – ezek megszabják a lehetséges nyelvek körét, de variációs lehetőségeket is biztosítanak; ezt a variációt a környezeti ingerek serkentik: a gyermek a környezetéhez igazodik egy adott grammatika kiválasztásával.

Piattelli-Palmerini: a lexikai jelentésre is kiterjeszthető mindez
Probléma: a jelentés ekkor kontextusfüggetlen lenne

Két lehetséges következmény:
a.	A két fenti tételből nem következik biológiai determinizmus?
b.	Nem mond-e ellent a nyelv társadalmiságának elméletének?

a.	Pinker: Nem, mert a veleszületett különbségek és hasonlóságok élesen megkülönböztetendők! A nyelvi képesség veleszületettsége az emberek közös tulajdonságaira támaszkodik!
b.	Csányi: Nem, mert a nyelv a társadalmiságával együtt tartozik az emberi faj genetikus adottságaihoz – a két hajlam együtt alakult ki. Az evolúció a csoportok szintjén is hat: az egyedek szelekcióján alapuló evolúciós folyamatot kiegészítette a csoportszelekció – ez utóbbi magyarázza a nyelvet.

A nyelv egyetemes jellegének legjobb magyarázata: innátizmus+evolúció. A közös vonások: nyelvi univerzálék: szubsztantív, formális, implikációs.
A nyelvi képesség további univerzalitása: minden nyelv egyaránt alkalmas arra, hogy bármilyen tartalmat megformáljunk és kifejezzünk vele (egyetemes kifejezhetőség elve).
A nyelvek egyenértékűsége – az emberi nem egysége.

2. Nyelv és gondolkodás viszonya, az elsőbbség kérdése
- Farkas-Kelemen pp. 49-60; ld. az 1. tételnél
- Farkas-Kelemen pp. 209-220:

’1. Nyelv és gondolkodás’ fejezet:
Kézenfekvő azonosítani azt, amit valaki egy kifejezés alatt ért azzal a gondolattal, amit használatakor a beszélő elgondol, vagy amit a kifejezés használatával kifejez. Gyakori, hogy egy kifejezés nyilvános jelentése nem esik egybe azzal a gondolattal, amit a kifejezés használója elgondol.
Problémák: 
-	mi a jelentősége ennek a kapcsolatnak? (a nyelv alapfunkcióját kifejező tény + a nyelv magyarázata a nyelv valamely más funkciójában pl. kommunikáció)
-	Vajon a gondolkodás megelőzi a nyelvet vagy fordítva, a nyelv a gondolatok megformálásában is szerepet játszik?
Alapkérdés:
-	ha a nyelv alkalmas gondolatok kifejezésére, akkor ez mennyiben jelenti azt, hogy a nyelv és a gondolkodás hasonló természetű?

’2. Reprezentáció’ fejezet:
Alapkérdés: hogyan lehetséges az, hogy bármi jelentsen valamit, vagy valamiről szóljon?

Reprezentáció: valami kifejez vagy jelent valamit, vagy valamiről szól. A reprezentáció tárgya bármi lehet; milyen reprezentáló dolgok vannak?

Képi: nem kontingens és konvencionális (ahogy a nyelvi reprezentáció), mert lényeges a hasonlóság és az alapjául szolgáló fizikai tulajdonságok. Bár a hasonlóság nem elégséges: a hasonlóság szimmetrikus és reflexív, a reprezentáció nem!
Nyelvi: a reprezentáló dolgok semmilyen, önmagában vett tulajdonsága nem magyarázza meg a reprezentáció lehetőségét; a reprezentált és a reprezentáló közti kapcsolatot az értelmező elme teremti meg.
Gondolati: mentális reprezentáció.
A nyelv és a gondolkodás egyaránt reprezentáló rendszerek.

’3. A gondolkodás nyelve’ fejezet:
’3.1 A mentális reprezentáció és a gondolkodás nyelve’ alfejezet:

Mondat típus és példány megkülönböztetés: ugyanazon típus különböző példányait eltérő közegekben lehet megvalósítani. És: egyazon üzenetet különböző hordozók segítségével fejezzük ki (papíron, számítógépen).
Feltevés: a mentális tevékenységek egy osztálya magyarázható a számítógép működésének analógiájával. Az elektromos áramkörök és agyi neurális hálók analógiája: mindkettő képes reprezentációk tárolására és manipulálására.

Mentális állapotok: reprezentáló (hitek és vágyak), kvalitatív (szubjektív érzés: milyen is az, valamilyen állapotban lenni; ez nem jelenít meg valami mást, lényege a szubjektív érzésből áll).

A számítógép-modellben csak a reprezentáló állapotokkal foglalkoznak. Felteszik, hogy létezik a gondolkodás nyelve – Fodor (mentáli): egy gondolat elgondolása abban áll, hogy a fejünkben megfogalmazódik egy mentáli mondat; vagy: egy gondolat olyan reprezentáció, amelynek hordozója nyelvi természetű, megvalósító közege pedig az agy neurális szerkezete. A természetes nyelvek kifejezései pedig a gondolkodás nyelvéből nyerik jelentésüket.

’3.2 Érv a gondolkodás nyelve mellett’ alfejezet:

1.	érv: a nyelvi és gondolkodásbeli produktivitás és szisztematicitás hasonlósága: egy gondolat elemei manipulálhatók, potenciálisan végtelen számú gondolat előállítható – tehát a gondolkodás kompozícionális természetű: a gondolatok tartalmát a sz összetevők tartalma és az összetétel módja határozza meg – ez a mentáli elfogadásával jár.
2.	érv: egyes következtetések érvényessége logikai formájuktól függ. A számítógép és az elme képes felismerni és manipulálni ilyesféle formákat/szimbólumokat; ehhez feltételezzük, hogy az agy szimbólummanipuláló szerkezet – ez a gondolkodás komputációs modellje. Előbbihez azt is fel kell tenni, hogy a gondolatok megfogalmazása (mentáli) mondatokkal történik, azaz: sok alapvető kognitív képességet megmagyarázunk, ha feltesszük, hogy a gondolat egy mentális mondat, és hogy az agy képes ezeket felismerni és manipulálni.
A 2. érvből következik, hogy a mentáli grammatikája megegyezik a logikai formával, a természetes nyelveké nem.

Problémák:
-	több, különféle attitűdnek egyazon mentáli mondat felel meg
-	a mentáli primitív, nem-logikai szavai honnan nyerik jelentésüket?

’4. Univerzalizmus és relativizmus kérdése a nyelv és gondolkodás viszonyában’ fejezet
’4.1 Az elsődlegesség’ alfejezet:

Ellenvetés-féle az előbbivel szemben: a „gondolkodás nyelvszerű” tétel megfordítható: a „nyelv gondolkodásszerű” – a természetes nyelveken nem kifejezzük magunkat, hanem gondolkodunk velük.
Fodor válasza: a gyermekek/állatok is képesek kognitív műveletekre, bár nincs még nyelvük. Elvileg lehetséges, hogy a mentáli nem univerzális; így szerinte létezhet gondolkodás nyelv nélkül, a gondolkodás az elsődleges. Az új fogalmak alkotása e mellett szól.

Humboldt: a nyelv és gondolkodás azonossága. A nyelv meghatározza a gondolkodást – ez vezethet univerzalizmushoz (gondolkodásbeli uniformitás hangsúlyozása), de relativizmushoz is (eltérő nyelvek eltérő módon befolyásolják a gondolkodást).

3. Nyelvi relativizmus
- Farkas-Kelemen pp. 218-226

’4.2 Nyelvi relativizmus’ alfejezet:
Relativizmus: a nyelvek sajátos tulajdonságaik révén befolyásolják a gondolkodást, kétféle módon:
-	a szavak révén
-	a nyelv grammatikája révén

A világban lévő dolgok megkülönböztetése és azonosítása során fajtákba soroljuk a dolgokat – ez nyelvi természetű eljárás; kérdés: mi a nyelv szerepe ebben?

(1) az elme önállóan képes észlelni a hasonlóságokat, és dönteni abban, hogy ennek a hasonlóságnak nevet adjon
(2) a nyelv szabja meg, hogy miket tekintünk hasonlónak vagy különbözőnek.

A nyelvek különbözőségéből eredő gondolkodásbeli különbség a kategorizálás esetében (2) áthidalható-e vagy sem?

’4.3 Családi hasonlóság’ alfejezet:
A kifejezés által megjelölt dolgokban van valami közös (1) – általában ez elég; de jön Witti:

A szavak megértésének nem feltétele az, hogy a jelöletükben legyen valami közös: a játékok családot alkotnak, bár nem tudjuk, mi a közös az egyes játékokban – a hasonlóságot maga a kifejezés konstituálja („játék”). 
Kérdés: akkor hogyan sajátítjuk el a jelentését?
Witti: a szavak jelentését azokban a nyelvjátékokban sajátítjuk el, amelyekben „honosak”. (Ebből nem feltétlenül következik relativizmus.)
Probléma: az értelmező szótár megadja a játék szó meghatározását; tehát: nem igaz, hogy nincs mindegyikükben közös elem.

Nyelvi relativizmus – kulturális relativizmus.

4. A nyelv funkciója
- Farkas-Kelemen pp. 20-27

’3. Struktúra és funkció’ fejezet
’3.1 A gondolkodás kifejezése vagy kommunikációs eszköz?’ alfejezet:

Kétféle megközelítés:
(1)	A nyelv alapvetően gondolataink kifejezésének eszköze, másodsorban használjuk kommunikációra [Chomsky];
(2)	A nyelv alapvetően a kommunikáció eszköze (nem kötelez el a nyelv-gondolkodás viszonyának kérdésében)
(3)	Avagy (1’) bővítése: a nyelv gondolataink kifejezésének eszközeként a világ reprezentálására szolgál.

Wittgenstein: a nyelv absztrakt logikai-grammatikai struktúrája is reprezentáció – a mondatok tények reprezentációi, leírásai; ezzel elköteleződünk egy deskriptivista nyelvelméletnek.

A (2)-es tétel elfogadásakor: nem vetjük el, hogy gondolatokat is kifejeznénk, csak azt, hogy ez alkalmas a nyelv magyarázatára. Gondolatok kommunikálására csak mellékesen van szükség.
A (?)-as tétel elfogadásakor: a kommunikáció az emberek közti kooperációjával együtt járó elsődleges szükséglet, és nem is mindig gondolatok cseréje.

Chomsky: mivel a nyelvi képesség veleszületett és fajspecifikus, ezért a kommunikáció lényegtelen a nyelv magyarázata szempontjából. – Érv: grammatikai szabályok egy részére érvényes a struktúrától való függés elve, s ez nem eredhet a kommunikációból. A gondolatok kifejezése akkor is lehetséges, ha nem használnánk kommunikációra a nyelvet: a nyelv tudása egy mentális állapot, nem pedig készség.

(4)	Avagy (2’) bővítése: A nyelv lényegileg, struktúrájában is a kommunikációtól függő kommunikációs rendszer [Searle].

Searle: a nyelv struktúráját nem lehet a kommunikációra történő hivatkozás nélkül leírni, mert a nyelvben forma és funkció, struktúra és használat folytonos kölcsönhatásban vannak. Valaki tudása a mondatok jelentéséről nagyrészt annak tudása, hogy miképp kell a mondatokat állítások megtételére stb. használni.

’3.2 A funkciók sokféleségének elve’ alfejezet:
Kommunikáció mint funkciók sokaságának összessége.
Wittgenstein (Phil.Unt.): sok használati módja van a nyelvi kifejezéseknek – ezek beleszövődnek tevékenységekbe, életformákba:

(5)	A nyelv lényegét az életformákba beleszövődő különböző használati módok alkotják.

Austin: nem deskriptív, hanem performatív nyelvelmélet:

(6)	Beszélni annyi, mint cselekvéseket végrehajtani.

5. Tanulás és veleszületettség
- Farkas-Kelemen pp. 54-61; lásd az 1. tételnél

II. Jelentés

6. Jelentés és igazságfeltétel
- Farkas-Kelemen pp. 61-73

’1. Hogyan lehetséges jelentés?’ fejezet:
Alapkérdés: hogyan lehetséges jelentés és megértés?

Egy nyelvfilozófia (fil. jelentéselmélet) kritériumai [tkp. mondja azt, hogy:]
-	a nyelvi jelek kontingens módon kapcsolódnak ahhoz, amit kifejeznek; e kapcsolat pedig konvencionális.
-	a mondatok a legkisebb jelentéshordozó egységek.
-	a mondat jelentése a benne szereplő szavak jelentésétől és az összetétel módjától függ (kompozicionalitás).
-	tiszteletben tartandók az intuitív jelentés-tények (az elmélet összeegyeztethető kell legyen velük)

’2. Jelentés és referencia’ fejezet:
A nyelv referáló funkciója: a szavak dolgokra/dolgok osztályaira vonatkoznak.

Feltevés: a referencia és a jelentés azonos; a jelentés = megnevezett dolog/fogalom – ez nem megy (bár Wittgenstein téved, hogy ez lenne Ágoston álláspontja) még nevek esetén se: Quine: unikornis-példa és Frege: Hesperus = Phosphorus.

Frege: a szónak jelöletén kívül van még értelme is: a jelölet megadásának módja ez. Két eltérő értelmű szó jelölete lehet azonos.

’3. Jelentés és igazságfeltétel’ fejezet:
’3.1 Jelentés és leírás’ alfejezet:

Kiindulópont: deskriptivista nyelvelmélet. + Ha a filozófus a tudományok vagy a megismerés nyelvi szempontból történő megalapozását tartja a nyelvfilozófia feladatának, akkor a nyelv elsődleges funkcióját a nyelven kívüli világ leírásában látja, és a jelentés kérdését olyan kifejezésekkel kapcsolatban veti fel, amelyek ezt a funkciót megvalósítják.

Russell: a nyelv funkciói:
-	tényekre utal
-	megváltoztatja a hallgató állapotát
-	kifejezi a beszélő állapotát

Egy igaz tényállításon azt értjük, hogy a kijelentés igazságfeltételei teljesülnek.

Más kifejezések (nem mondatok) esetében a jelentés azzal a szereppel azonos, amivel hozzájárul azon kijelentések igazságfeltételeihez, amelyben előfordul.

’3.2 Igazságfeltétel és logika’ alfejezet:
A logikai vizsgálódás annyiban veszi figyelembe a jelentést, amennyiben ez a következtetések helyességének megállapításához szükséges (formális szemantika). Az igazságfeltételes jelentéselmélet passzol a formális szemantikához.

7. Jelentés, verifikáció, használat
- Farkas-Kelemen pp. 75-86

’4. Jelentés és verifikáció’ fejezet:

Logikai pozitivisták: a nyelvfilozófia feladata a megismerés és a tudományok nyelvi szempontból történő megalapozása.

Jelentés és megértés viszonya. 
Egy kijelentést megérteni = jelentését ismerni = tudni, milyen feltételek mellett igaz (megfigyeléssel).

Verifikációs elv:
Egy kijelentés akkor (faktuálisan) értelmes, ha tudjuk, hogyan igazolható (legalább elvileg); avagy, tudjuk, milyen megfigyelések kellenek igazzá/hamissá nyilvánításához.

Ha egy tapasztalati megfigyelés ellentmond egy matematikai/logikai állításnak, akkor a megfigyelés körülményeiben keressük a hibát – az ilyen jellegű kijelentések rögzítik azokat az elhatározásokat (konvenciókat), hogy bizonyos szimbólumokat bizonyos módon használjunk.

A matematikai/logikai állítások: tautológiák, analitikusak – pusztán a bennük szereplő szimbólumok definíciója teszi őket igazzá (Ayer); nem mondanak semmit a világról (nincs faktuális tartalmuk), faktuálisan nem értelmesek.
Következmény (ismeretelméleti): ha a logika/matematika nem mond semmit a világról, mivel tapasztalatilag nem igazolhatók/cáfolhatók, akkor a világ tényei csak tapasztalatilag megismerhető.

Verifikációs elv’:
Egy kijelentés akkor és csak akkor értelmes, ha vagy analitikus, vagy empirikusan verifikálható vagy cáfolható.

Ve csak az értelmesség kritériuma, nem pedig a jelentéses kijelentések elkülönítésének kritériuma. Ha kombináljuk az igazságfeltétel-elmélettel, akkor már azt mondjuk: 
egy kijelentés jelentése azonos igazságfeltételeivel, és csak olyan igazságfeltételek megengedettek, amelyek fennállása tapasztalatilag eldönthető.

Másik kiegészítés – Verifikációs jelentéselmélet:
	Egy kijelentés jelentése azonos a mellette szóló tapasztalati evidenciával (Carnap).

Ehhez fel kell tenni, hogy az igazolásnak van egy kitüntetett módja: minden állítást le tudunk fordítani elemi megfigyelési kijelentésekre, amelyek igazolása (és jelentése) már a tapasztalatból származik.
Problémák: 
-	múltra vonatkozó állítások.
-	A Verifikációs elvet önmagára alkalmazzuk (tapasztalatilag nem igazolható, ezért analitikus lenne, ami elfogadhatatlan)

’5. Jelentés és használat’ fejezet:
Wittgenstein használat-elméletének értelmezései:
-	terapeutikus jelleg: az ágostoni nyelvkép (jelentés=referencia) kigyomlálása
-	avagy az ebből eredő nyelvfelfogás kigyomlálása: a név-dolog viszony analógiájára képzeljük el a név-jelentés viszonyt

Használat-elmélet bevett megfogalmazása: egy szó jelentését ismerni = tudni, hogyan használjuk a nyelvben.
Ki kell válogatni a releváns kontextusokat, amelyek meghatározzák a szó jelentését: alapvető szabályszerűségek ezek, amelyekkel a jelentés értelmezhető – erre a szabályszerűségre úgy mutatunk rá, hogy megadjuk, mire alkalmazunk egy bizonyos nevet (visszatérés a referenciális jelentéselmélethez).

8. Radikális fordítás
- Farkas-Kelemen pp. 86-110

’6. Analiticitás’ fejezet:
’6.1 Analiticitás, aprioritás, szükségszerűség’ alfejezet:

Kripke:
-	szükségszerű/kontingens: metafizikai kategóriák
-	apriori/aposteriori: ismeretelméleti kategóriák
-	analitikus/szintetikus: szemantikai kategóriák

Ayer: analitikus kijelentés az, amelyet a benne szereplő szavak jelentése tesz igazzá, a faktuális tényezők szerepe nulla.

Egy kijelentés igazágához általában kell:
-	faktuális tényező
-	a benne szereplő szavak jelentése

Az analitikus állítások nem a nyelvről szólnak! – említés és használat kontextusának megkülönböztetése:
-	A ’kutya’ szó öt betűs (említés)
-	A kutya harap (használat)

Tárgynyelv: az a nyelv/kifejezés, amiről beszélünk; metanyelv: az a nyelv, amelyen a közlést tesszük. Egyes metanyelvi állítások a szavak jelentéséről szólnak – de ezek nem analitikus állítások!

’6.2 Az analiticitás episztemikus fogalma’ alfejezet:
Boghossian: Tetszőleges nyelv mondatainak igazságfeltételeit megfogalmazó elmélet:

	(IF) „S” igaz akkor és csak akkor, ha „S” azt jelenti, hogy p, és p
ahol S egy tárgynyelvi mondat, p pedig egy neki megfelelő metanyelvi állítás. Ám ha ez a séma áll, akkor az analitikus állításoknak is van faktuális összetevője.

Alternatív analiticitás-értelmezés: egy konvencióval rögzített jelentéssel rögzítjük egyúttal a kijelentés igazságát is. Ám ez a szükségszerűség jellemzője, ami különbözik az analiticitástól (Hesperus=Phosphorus).

Egyetlene adekvát analiticitás-értelmezés: az ismeretelméleti terminusokban megfogalmazott: egy mondat akkor analitikus, ha megértése elégséges ahhoz, hogy tudjuk igaz vagy hamis.
Ez viszont apriori tudást implikál – ezért azt mondjuk: egy állítás apriori, ha azon a tapasztalaton kívül, ami az állításban szereplő fogalmak elsajátításához szükséges, további tapasztalat nem kell az állítás igazságának eldöntéséhez.

Így az analiticitás ismeretelméleti fogalom, az apriori tudás egy válfaja.

’7. Az analiticitás kritikája és holizmus’ fejezet:
Quine: az analitikus/szintetikus megkülönböztetés értelmetlen:
-	néha a faktuális tévedés mögött nyelvi (jelentésbeli) tudatlanság húzódik (Szókratész példa)
-	gyakran nehéz eldönteni, hogy valaki a szavak jelentéséről vagy a dolgok állásáról vélekedik másképp, mint mi (macska példa): ha valaki egyetlen, macskákról szóló állításban sem ért egyet velünk, akkor jelentésbeli különbség van; 
-	a közös jelentés feltétele néhány állításban való megegyezés; de nem lehetséges olyan kritérium, amellyel eldönthetnénk, mely állítások származnak faktuális és melyek jelentésre vonatkozó tudásból – ezek többnyire összefonódnak.
Következmény: az analitikus állítások osztályát nyilvánítsuk üresnek!
További következmény: ekkor a matematikai/logikai állítások nem analitikusak!

Episztemológiai holizmus (Quine-Duhem tézis): a tapasztalat próbájának nem egyes állításokat, hanem egész elméleteket vetünk alá; egy tapasztalati állítás esetleg rábírhat, hogy megváltoztassuk az elmélet valamely részét – de nem mondja meg, melyiket; ez további változtatásokat indít be: egyetlen állítás sem immúnis a változtatással szemben.

Jelentés-holizmus: egyetlen kijelentés sem fejez ki önmagában jelentést, hanem csak egy nyelv egészén belül; s a jelentése függ a nyelv többi kifejezésének jelentésétől.

’8. Quine és a radikális fordítás’ fejezet
’8.1 A radikális fordítás programja’ alfejezet:

Quine: az emberi tudás modellje a természettudományos tudás; nincs apriori tudás; a filozófia folytonos a tudománnyal. Egyedül a fizikai elméletek alkotnak valódi tudást a világról, mert csak fizikai tények vannak (fizikalizmus).

Állítás: a jelentés tudománya csak akkor lehetséges, ha az intuitív jelentés-tények a fizikai világ részei. A jelentést a külvilág ingerei és a nyelvi viselkedési diszpozíciók közötti korrelációkban kell keresni (ezek fizikai létezők). Az összefüggés vizsgálatára alkalmazandó a radikális fordítás szituációja:
-	egy nyelvész a számára ismeretlen nyelvet próbálja lefordítani annak alapján, hogy a beszélők milyen körülmények között használják a szavakat; feladata egy fordítási kézikönyv összeállítása: ez egy olyan függvény, amely az egyik nyelv kifejezéseihez a másik nyelv kifejezéseit rendeli.

Példa: egy nyúl átfut a mezőn; a beszélő mondja: „Gavagai”; a nyelvész lejegyzi kérdőjelezve: „Gavagai=Nyúl”; további megerősítő lépések kellenek: mondatokban használva a kifejezést, a beszélő megerősíti (igaz), vagy elutasítja (nem igaz) a mondatot; ezután a megerősítés/elutasítás és a kimondás körülményei közt próbál kapcsolatot felfedezni – ezáltal lefordíthatók a megfigyelési mondatok.
Egy megfigyelési mondat inger-jelentése egy olyan rendezett pár, amelynek első, ill. második tagja az ingerek azon osztálya, amelyek mellett a beszélők jóváhagyják, ill. elutasítják a mondat használatát. A fordítás a bennszülött nyelv és a saját nyelv mondataihoz azonos inger-jelentést rendel.

Problémák:
-	sok nem-megfigyelési mondat van
-	a nyelv végtelen sok mondatot tartalmaz

Fordítás meghatározatlanságának tétele: mindig lesz több olyan kézikönyv, amely egyaránt megfelel az ingerek és a használat között megfigyelt korrelációknak.

’8.2 A fordítás meghatározatlansága’ alfejezet:

Indoklás:
A „Gavagai” = „Nyúl” fordítás alapja: a két kifejezés inger-jelentése azonos; DE: ez az inger-jelentés megegyezik a következő mondatok inger-jelentésével: „Egy nyúl létezés-történetének egy temporális szakasza”, „Egy elválasztatlan nyúlrész”, „A nyúlság egy instanciája” stb. Itt mindegyik fordítás legitim lesz.

Kiegészítés:
-	azt is lefordítjuk, hogy „Lavagai___”, aminek jelentése: „Ez ugyanaz a ___, amit korábban láttunk”. Megkérdezzük a beszélőt: „Lavagai gavagai.” – ez vagy azt jelenti, hogy: „Ez ugyanaz a nyúl, mint amit korábban láttunk” (igaz), vagy hogy: „Ez ugyanaz a temporális szakasz egy nyúl történetében, mint amit korábban láttunk” (hamis). Ezáltal elválaszthatók a megfelelő fordítások, és a többi valószínűtlen javaslatok. – Ehhez feltettük, hogy a két mondat inger-jelentése nem azonos, s ennek alapján lehet a fordítást egyértelműsíteni.
-	Quine: ez nem megy! Indoklás: fent feltételeztük, hogy a „Lavagai___” fordítása egyértelműen az volt, amit adtunk rá. De lehetne: „Ez a korábban látott___-ra következő másik ___.” is! Ha pedig az utóbbi, akkor a fenti mondat fordításai ezek lennének: „Ez a korábban látott nyúlra következő másik nyúl” (hamis/értelmetlen); vagy: „Ez a korábban látott nyúltörténet temporális szakaszára következő másik temporális szakasz” (igaz). A beszélő jóváhagyása alapján ellentétes fordítást kaptunk! – Egy kifejezés fordítását megváltoztathatjuk az inger-jelentés megtartása mellett, ha változtatunk a kézikönyv többi részében is.

’8.3 Jelentés-nihilizmus’ alfejezet:
A fenti meghatározatlanság nem csak az idegen nyelv esetében áll fenn, hanem saját nyelvünkre is áll – amikor egy másik ember közléseit saját nyelvünkre fordítjuk.

Az érv rekonstrukciója:
A fordítás feladata két nyelv azonos jelentésű kifejezéseinek összepárosítása. Ha vannak fizikai jelentés tények, akkor ténykérdés az azonos jelentés eldöntése. – Ténykérdés, hogy egy fordítási kézikönyv helyes-e. A releváns tények a fizikai inger-jelentésekkel kapcsolatosak. A gavagai-érv megmutatja, hogy: ha két nyelv mondatainak inger-jelentése a releváns tényező a kézikönyv összeállításában, akkor több különböző kézikönyv lehetséges. Két kézikönyv akkor különbözik, ha az egyik nyelv ugyanazon kifejezését az intuitív jelentés-megítélés szempontjából különböző jelentésű kifejezésekkel fordítja. Az intuitív jelentés-megítélés szerint a gavagai-nak csak egy helyes fordítása van – ám a fizikai tények többet is megengednek. Tehát: a fizikai tények nem határozzák meg az intuitív jelentés-tényeket, vagyis az intuitív jelentés-tények nem fizikaiak. Tehát: a jelentés tudománya lehetetlen.

Kérdés: Ha Quine szerint nincsenek jelentések (jelentés-szkepticizmus/nihilizmus), akkor mit ért az alatt, hogy a jelentés=verifikáció, vagy a jelentés holisztikus?

Az intencionális (mentális állapotokra stb. utaló) kifejezések nem redukálhatók nem-intencionális kifejezésekre – mondja Brentano/Chisholm; ez egybecseng a fordítás meghatározatlanságának tézisével; az intenció tudománya ezért alaptalan – mondja Quine. 

Kritika: téves a jelentést meghatározó fizikai tényeket az idegvégződéseket érő ingerek és a nyelvi viselkedési diszpozíciók összefüggéseire korlátozni, mert ez kizárja:
-	az agyállapotokat
-	a külvilág dolgaival kapcsolatos tényeket
hiszen csak ingerekkel számol – behaviourizmus:
A nyelvtanulás: ingerek és a kiejtett hangok közti kapcsolat megerősítés hatására bekövetkező változásaival magyarázható.

9. Radikális interpretáció
- Farkas-Kelemen pp.110-122

’9. Davidson és a radikális interpretáció’ fejezet
’9.1 Előhang: a parittya érv’ alfejezet:

Az igazságfeltételes jelentéselmélet bírálata. (IF: Egy mondat jelentése = azon körülmények, melyek mellett a mondat igaz.)

Viszont: különböző jelentésű mondatokkal is kifejezhető ugyanazon tény fennállása – Válasz: Frege: a mondat jelentése = az a mód, ahogyan tényeket jelöl. 

De: hogyan individualizáljuk a tényeket? (mikor különbözik két tény?)

Elvek:
(i)	ha ’s’ és ’t’ két olyan mondat, amely egymástól csak abban különbözik, hogy egy kifejezést egy ugyanarra a dologra utaló kifejezéssel helyettesítünk, akkor a két mondatot ugyanaz a tény teszi igazzá;
(ii)	ha ’s’ és ’t’ logikailag ekvivalens mondatok, akkor ugyanaz a tény teszi őket igazzá

Davidson: ha ezt a két elvet elfogadjuk, akkor bizonyítható, hogy tetszőleges két igaz mondat ugyanazt a tényt jelöli (bár jelentése eltérhet). Ekkor pedig a tényekre való hivatkozás felesleges a jelentés magyarázatában.

’9.2 Radikális interpretáció és Tarski-féle igazságelmélet’ alfejezet:

Cél: olyan interpretációs elmélet megalkotása, amely elvileg képessé tesz minket mások megértésére.

Kikötések: 
-	az elméletnek végesnek kell lennie (ekkor megtanulható)
-	potenciálisan végtelen mondat megértése legyen lehetséges (legyen kompozícionális)
-	radikális legyen (megértendő nyelv számunkra teljesen ismeretlen)
-	ellenőrizhetően helyes legyen

Davidson: A Tarski-féle igazságelmélet egy változata épp egy ilyen elmélet!

Tarski: 
-	az igazság hordozói a mondatok és nem a propozíciók stb.
-	tárgynyelv: az a nyelv, amelyre az igazságpredikátumot definiálni akarjuk
-	metanyelv: az elmélet nyelve (ahol definiálunk)
-	alapfogalmak: kielégíthetőség, értékelés
-	axióma-típusok: a, megadják, hogy a legegyszerűbb típusú mondatokat milyen feltételek mellett elégíti ki egy értékelés; b, megadják az összetett mondatok kielégítés-feltételeit az egyszerűbbek kielégítés-feltételei alapján.
-	Az igazság fogalma a kielégítéssel definiálható:

L nyelv egy mondata igaz iff minden értékelés kielégíti

Így a nyelv minden mondatára kell következnie egy olyan ekvivalenciának, amely megadja a mondat igazságfeltételeit. Követelmény:

		A nyelv minden mondatára levezethető legyen belőle egy:
			(T) ’s’ igaz iff p - alakú ekvivalencia. (s tárgynyelvi, p metanyelvi mondat)

Davidson: az igazság fogalma alapvető; nem támaszkodhatunk egy előzetes fordítás-elméletre; az új elmélet a természetes nyelvre alkalmazható legyen.

’9.3 Interpretáció és a Jószándék elve’ alfejezet:

Az interpretációs elmélet helyességét az interpretátor számára elérhető bizonyítékokkal kell alátámasztani.

Hit és Jelentés Kölcsönös Függésének Elve: ha tudjuk, x igaznak tart egy mondatot és tudjuk e mondat jelentését, akkor következtethetünk hiteire; ha ismerjük x hiteit, akkor következtethetünk a mondatok jelentésére.

Változók:
(H) milyen hitet fejez ki a mondat
(J) mit jelent a mondat
(I) a mondatot igaznak tartja-e a beszélő

Ha három közül kettőt ismerünk, következtethetünk a harmadikra!

Jószándék Elve: igyekeznünk kell olyan hiteket tulajdonítani másoknak, amelyeket adott körülmények közt mi is elfogadnánk.

Ezzel tesztelhető az elmélet:
Ha S akkor tartja igaznak az ’It’s raining’ mondatot, amikor esik az eső, akkor ez bizonyítja a:
(T) ’It’s raining’ igaz iff esik az eső.

Ha olyankor mondja a mondatot, amikor nem esik az eső, akkor kételkedhetünk a T mondat helyességében.

Kérdés: sikerült értelmeznünk az idegen nyelvet? (tényleg…)
Davidson: egy adott mondat T-ekvivalenciája az ekvivalencia levezetésével együtt megadja a mondat jelentését.

III. Referencia

10. A nyelv referáló funkciója
- Farkas-Kelemen pp. 64-68 lásd fent; 196-202.:

’IV. 6. A referálás és predikálás mint beszédaktusok’ fejezet:

Lokúciós aktus: referálás és predikálás aktusai (ezek is beszédaktusok) alkotják. A referáló kifejezések a mondat és nem a lokúciós aktus részei.

Strawson: kifejezéseink nem referálnak, hanem referenciális funkciójukban használjuk őket: a kifejezést arra használjuk, hogy valakiről említést tegyünk, vagy referáljunk annak a mondatnak a használata során, amelyben róla beszélünk. Nem egy kifejezés referál vagy említ, hanem erre használjuk őket. (Ez nem azonos a jelentés használatelméletével.)

Referálás:

Kérdés: mit csinálunk, amikor referálunk?
Válasz: kiemeljük, azonosítjuk azt, amiről beszélünk.

A referencia aktusa is lehet sikeres vagy sikertelen (üres nevek); utóbbi eset: elvétjük a referencia aktusát vagy sikertelen referenciális aktust hajtunk végre. Akkor sikeres a referenciális aktus, ha egy létező, a beszélő és hallgató által egyaránt azonosítható tárgyra utalunk vele.

Searle: A referencia alapelvei/axiómái:
(1)	Létezési axióma: Amire referálunk, annak léteznie kell.
(2)	Azonossági axióma: Ha egy predikátum igaz valamely tárgyról, akkor igaz bármely vele azonos tárgyról, függetlenül attól, hogy milyen kifejezéssel referálunk a tárgyra.
(3)	Azonosítási axióma: Ha S egy tárgyra referál, akkor azonosítja, vagy szükség esetén képes azonosítani H számára a tárgyat.

A referencia szabályai (a referenciális aktus sikeres, ha fennáll:)
(1) R referenciális kifejezés valamely T mondat kimondásának részeként fordul elő
(2) Létezik egy olyan X tárgy, hogy vagy R tartalmazza X azonosító leírását, vagy S képes R-t X-nek egy azonosító leírásával kiegészíteni
(3) S-nek az a szándéka, hogy R kimondása kiemeli vagy azonosítja X-et H számára
(4) S-nek az a szándéka, hogy R kimondása az által emelje ki vagy azonosítsa X-et H számára, hogy H felismeri S szándékát X azonosítására, és S-nek az a szándéka, hogy H ezt a szándékot annak köszönhetően ismerje fel, hogy ismeri R szabályait és tudatában van C kontextusnak.

A (4)-es szabály az intenció és jelentés összekapcsolására utal (Grice). 

Predikáció: 
	
Az is szándékot/cselekvést feltételez, hogy valamit egy fogalom alá rendelünk/tulajdonsággal jellemzünk/fajtájúnak mondunk.

A predikálás mindig csak valamely illokúciós módban fordulhat elő, sohasem lehet semleges. Egy P predikátum mindig együtt fordul elő a mondat illokúciós erejét jelző indikátorral.

Searle: a referencia különálló beszédaktus, még ha absztrakció is; a predikáció is absztrakció, de nem különálló beszédaktus.

	A predikálás szabályai:
(1) P predikatív kifejezés csak egy T mondat részeként mondható ki, melynek kimondása egyben egy illokúciós aktus végrehajtása.
(2) P csak akkor mondható ki T-ben, ha T kimondása magában foglalja az X-re való sikeres referenciát
(3) P csak akkor mondható ki, ha X olyan típusú vagy kategóriájú, hogy logikailag lehetséges, hogy P igaz vagy hamis legyen X-ről
(4) P kimondása annak számít, hogy egy bizonyos illokúciós módban felvetődik a kérdés, hogy P igaz-e vagy hamis X-ről.

11. Nevek
- Farkas-Kelemen pp. 123-144

’III. 1. Nevek’ fejezet
’III. 1.1 Referencia’ alfejezet
’III. 1.2 A tulajdonnevek két fontos jellegzetessége’ alfejezet:

Referáló kifejezések: tulajdonnevek és határozott leírások.

Tulajdonnevek és leírások különbsége: 
-	általában a tulajdonnevek nincsenek összefüggésben a dolog tulajdonságaival, míg a leírások igen;
-	a nevek nem állnak meg önmagukban (a leírások igen), mert ismerni kell a jelölet valamely tulajdonságát a beazonosításhoz

’III. 1.3 Mill’ alfejezet:
Egy leírás magyarázatához két dolog kell:
-	a kifejezéshez kapcsolódik egy attribútum: a kifejezés konnotálja az attribútumot (absztrakt entitás)
-	a kifejezés jelöli avagy denotálja az összes olyan dolgot (konkrét dolgokat), ami rendelkezik a fenti attribútummal
Tulajdonnevek magyarázata:
-	egy név nyelvi szerepe az, hogy valamire utal, és az utalás közvetlenül, a konnotáció közvetítése nélkül történik – a tulajdonnevek nem konnotatívak

’III. 1.4 Az egyszerű milliánus elmélet kritikája’ alfejezet:

(i)	A jelentés nem azonosítható a referenciával; ha a nevek jelentése = referenciájukkal, akkor a ’Vulkán’ név értelmetlen;
(ii)	Frege rejtvény: ha a név egyetlen releváns vonása az, hogy mire referál, akkor az ugyanarra az entitásra referáló kifejezések (Hesperus, Phosphorus) ugyanúgy járulnak hozzá egy mondat jelentéséhez, ami nem áll – egy lehetséges válasz (korai Frege): az azonosságállítások tkp. metanyelvi állítások: dolgok nevei közötti viszonyt állítanak. Ellenvetés (késői Frege): ha az azonosság-állítások a nyelvről szólnak, akkor nem tudunk informatív állításokat tenni velük, a példa azonban informatív.
(iii)	Felcserélhetőségi probléma: Feltevés: az azonos jelentésű szavak felcserélhetők egy állításban anélkül, hogy az állítás jelentése megváltozna (ezt a kompozicionalitás igazolja). Ha a nevek egyetlen szemantikai vonása, hogy ugyanarra referálnak, akkor ugyanazon dolog két neve ugyanazzal járul(na) hozzá egy állítás értelméhez, s ezért felcserélhetőknek kéne lenniük. De ez nem megy (Hesp., Phosp)

’III. 1.5 Frege: értelem és jelölet’ alfejezet:

Frege: a nevek referáló funkcióján kívül még van más funkciójuk is, mert
-	jelölet nélküli nevek is értelmesek
-	az azonos jelöletű nevek a jelentés szempontjából eltérően viselkedhetnek

Tehát: a neveknek van:
-	jelölete, és
-	értelme

Egy név rendelkezhet értelemmel akkor is, ha nincs jelölete (jelölet nélküli nevek problémájának megoldása), és két név értelme különbözhet, ha jelöletük azonos (felcserélési probléma megoldása).

Az értelem a megjelölt tárgy megadási módja; az értelem meghatározza a jelöletet. Az értelem nem azonos egy képzettel, mert előbbi nyilvános.

A nevek leíró elmélete:
A nevek értelmét olyan határozott leírással adhatjuk meg, amelyeket a név jelölete kielégít.

Mindez összhangban van az igazságfeltételes jelentéselmélettel és a kompozicionalitási elvvel.

’III. 1.6 Russell és a nevek leíró elméletével kapcsolatos problémák’ alfejezet:

Russell is leíró névelméletet adott közre:

Egy valódi, azaz logikai névnek úgy kell viselkednie, ahogy az egyszerű milliánus nézet mondja: egy név vagy megnevez valamit, vagy nem név.

A felcserélhetőség és jelölet létezése körüli problémák másképp érintik a neveket és leírásokat:
- egy dolog logikai nevei mindenhol felcserélhetők
- egy logikai neve tartalmazó mondat csak akkor értelmes, csak akkor lehet vele valamit kifejezni, ha a megnevezett dolog létezik.
- egy mondat használatával egy gondolatot fejezünk ki
Következmény: a valódi nevek jelöletének létezésében nem lehet kételkedni.
- egy határozott leírást tartalmazó mondat értelmes lehet akkor is, ha a leírásnak semmi sem felel meg

A természetes nyelvekben lévő tulajdonnevek nem valódi nevek, hanem álcázott leírások. A nevek jelentése határozott leírásokkal adható meg: a nevek egyes leírásokkal szinonimak.

Probléma: ugyanazon névhez más-más (legitim) leírások társíthatók.

’III. 1.7 Kripke’ alfejezet:

Kripke: a leíró névelmélet még egyetlen ember (nem különböző beszélők) esetén sem működik. A nevet akkor is sikerrel alkalmazhatjuk, ha nem tudunk hozzá leírást társítani; utóbbi egyébként se járul hozzá a neveket tartalmazó mondatok igazságfeltételeihez.

Tétel: A leírások sem nem elégségesek (Gödel-példa), sem nem szükségesek (Feynmann-példa) ahhoz, hogy meghatározzák a név referenciáját.

Ha ’Gödel’ és ’az, aki először bizonyította a nem-teljességi tételt a számelméletre’ azonos jelentésű lenne, akkor a ’Gödel bizonyította először a nem-teljességi tételt a számelméletre’ analitikus lenne, ami képtelenség.

Tehát: a névből általában nem következik viselőjének semmilyen tulajdonsága. A leíró elmélet sikertelen.

’III. 1.8 Az oksági elmélet körvonalai’ alfejezet:

A neveket gyakran kereszteléssel vagy explicit névadó aktussal adományozzuk viselőjüknek. Az eredeti névadás aktusa talán elfelejtődik: az a lényeg, hogy a nyelvhasználó közösség tagjai elfogadják a névadást, és a továbbiakban azzal a szándékkal használják a nevet, hogy segítségével az eredetileg elkeresztelt dologra alkalmazzák. A név egy oksági láncon keresztül kapcsolódik viselőjéhez.

A leíró és a kauzális elmélet különbsége:
- a leíró elméletben a kezdetben használt azonosító leírás a névvel örökre társítva lesz, ez adja meg a jelentését.
- a kauzális elméletben az eredeti névadás (miután megtörtént), már nem játszik szerepet a név működésében és referenciájának meghatározásában: a leírás nem határozza meg a név referenciáját, hanem rögzíti.

’III. 1.9 A kripkei nézetek értékelése’ alfejezet:

A leíró elmélet felőli kritika: A nevet és referenciáját összekötő oksági lánc a névadók (termelők) felől vezet a név jelenlegi használóihoz (fogyasztók): előbbiek rögzítik leírásokkal a jelöletet, utóbbiak a név használatakor a termelőkre (eredeti leírásokra) hagyatkoznak. Pl. a ’Feynmann’ névhez társítják ezt a leírást: ’Az az ember (híres fizikus), akit a többiek „Feynmannak” neveznek’. Ez megfelelő leírás.

Kripke válasza: akkor is az oksági lánc szerepe az elsődleges!

Evans: Madagaszkár példa. A névhez társított leírás megváltozása megváltoztatta a név referenciáját.

További probléma: a neveket tartalmazó mondatok kimondói akkor tesznek valódi állításokat, ha a jelölet létezik; de ott a ’Vulkán’ példa; a ’Vulkán’-ról beszélők nem gondoltak el valódi gondolatokat – ám a nemlétezését empirikusan bizonyították; tehát: a gondolatok elgondolásának lehetősége a külvilág tényeitől függ!

’III. 1.10 Merev jelölők’ alfejezet:

Nevek és leírások viselkedése modális kontextusokban:
-	a Nixon névhez társított leírások (tulajdonságok) sokasága nem szükségszerű, tehát van olyan lehetséges világ, ahol a leírás nem Nixont szúrja ki; Nixon azonban ettől függetlenül is Nixon
-	a nevek minden lehetséges világban ugyanarra az individuumra utalnak, amennyiben ott létezik; vagyis a tulajdonnevek: merev jelölők, a leírások nem.
-	A határozott leírások is átalakíthatók merev jelölőkké az ’aktuális’ predikátum segítségével

12. Leírások
- Farkas-Kelemen pp. 145-153

’III. 2. Leírások’ fejezet
’III. 2.1 A nemlétező problémája’ alfejezet:

Kérdés: A nemlétezőkről szóló állítások miről szólnak?
Meinong: vannak nemlétező dolgok, amelyek nem léteznek, de fennállnak; a nemlétezést állító mondatok ezekről szólnak.

Frege: egy mondat igazságértékét a benne szereplő kifejezések jelölete határozza meg; egy név jelölete egy dolog, a mondaté a két igazságérték.
Az értelem/jelölet megkülönböztetés számot ad az üres neveket tartalmazó mondat értelmességéről, de igazságértékéről nem.

’III. 2.2 Russell leírás-elmélete’ alfejezet:

A határozott leírások használata során elkötelezzük magunkat valaminek a létezése mellett, és hogy belőle csak egy van, és hogy erről az egy valamiről állítunk valamit. A határozott leírásokat tartalmazó mondatokat kvantifikált mondatokkal adjuk vissza.

Egy dolog nemlétét állítani = azt állítani, hogy egy bizonyos tulajdonság-együttest egyetlen dolog sem elégít ki. Ezzel elutasíthatjuk a nemlétező dolgok létének állítását.

’III. 2.3 A leírás-elmélet további vonásai’ alfejezet:

A hatókör ambiguitás problémaköre (negált, modális formulák)

A jelölet nélküli kifejezésekkel megbirkózik a Russelli elmélet; vajon a felcserélési-problémát is megoldja?
Scott = A Waverley szerzője – azaz felcserélhető-e bármikor e két kifejezés? Nem, mert ekkor a banális Scott = Scott kijelentéshez jutunk, ez pedig aligha érdekelhet bárkit, ha azt kérdi: Kicsoda a Waverley szerzője?

Russell megoldása:
Logikai elemzés:

Scott író – Fa; ha tudjuk, hogy a=b, akkor kísértést érzünk arra, hogy a-t felcseréljük b-re, ami az Fb kifejezést adja.

Csakhogy a leírások szerkezete más, mivel ők nem egyedi referáló kifejezések!

Scott volt a Waverley szerzője – Volt pontosan egy olyan dolog, amely a Waverley-t írta, és ez a dolog azonos Scottal; itt a leírás nem önálló elem, és így nem is cserélhető le egy másik kifejezésre.

A tulajdonnevek esete hasonló – mert ezek valójában álcázott leírások.

13. Nyelvi externalizmus
- Farkas-Kelemen pp. 231-240

’V. 6. A nyelv és a külvilág’ fejezet
’V. 6.1 A jelentés és a külvilág’ alfejezet:

Kérdés: vajon a nyelv mennyire autonóm a világ tényeitől?
A jelentés rajtunk kívül álló tényektől függ (ha csak belső használatra változtatjuk meg egy-egy kifejezés értelmét, akkor tőlünk); a beszélő-jelentést meg kell különböztetni a nyilvános jelentéstől. 
A jelentések külvilágtól való függése: jeti-példa – itt látszólag nincs befolyása a külvilágnak.

Putnam: agyak a tartályban érv.
Farkas: Neo-érv (Mátrix) – a komputer tökéletes illúzióját adja a testi létezésnek; Neo nem képes beszélni, de feltehetően megérti a nyelvet; ha kivesszük őt a tartályból, azt várjuk, hogy megérti a nyelv használóit – ha ez így van, akkor a jelentést az határozza meg, ami a fejünkben van, nem a külvilág.

’V. 6.2 Jelentés-externalizmus’ alfejezet:

Putnam: a Farkas-érv nem áll: Ikerföld-példa; Oscar1 és Oscar2 különböző Arisztotelészekre referál, mert eltérők az oksági láncok, amely a használatot Arisztotelészhez kötik. Ugyanakkor a két Oscar hasonmások: ugyanaz van a fejükben – Tehát: ami a fejünkben van, nem elégséges a referencia meghatározásához.

Kripke: a természetes fajtanevek is merev jelölők (Putnam szerint is).
Putnam: a természetes fajtanevek: olyan osztályok, amelyek felszíni tulajdonságait azonos mélyszerkezet magyarázza.
Kripke/Putnam: a felszíni tulajdonságokat említő leírás nem adja meg a fajta jelentését, mert nem határozza meg a kifejezés referenciáját: a leírásnak való megfelelés sem nem elégséges, sem nem szükséges ahhoz, hogy valami a fajtanév referenciája legyen.

Kripke/Putnam: a fajtanév referenciáját az a mélyszerkezet határozza meg, amely a fajta egyedeiben közös.

Putnam: a víz kifejezés használatának elemzése: a víz olyan folyadékra vonatkozik, amelynek szerkezete azonos ezével (itt rámutat egy vízmintára). Víz szavunk referenciáját a környezetünkben levő folyadék szerkezete határozza meg.

Két feltevés:
-	a jelentés egyedül attól függ, ami a fejünkben van
-	egy szó jelentése meghatározza a jelentését
Putnam: a második tartható, de az első nem!

Ikerföld-példa:
Föld-Ikerföld; Magyar-Ikermagyar; víz-ikervíz; H2O-XYZ; xyz eltérő szerkezetű, de azonos felszíni tulajdonságokkal bír, mint a mi vizünk; a földi ember amikor vizet mond, akkor H2O-ra referál, amikor ikerember mondja, akkor xyz-re; a második feltevés az volt, hogy a jelentés meghatározza a referenciát; mivel eltérő dolgokra referálnak, ezért a két kifejezés jelentése eltérő – Tehát: a jelentések nem a fejben vannak!

Putnam: A jelentés externalitását társadalmi vonatkozásban is alátámaszthatjuk: nyelvi munkamegosztás; vannak olyan kifejezések, melyek alkalmazási kritériumát csak szakértők tudják, akikkel a többiek kooperálnak, s ezáltal tudják utóbbiak használni a kifejezéseket. - Szilfa-bükkfa-példa.

A jelentés-externalizmus kiterjeszthető a gondolatokra is, ha feltesszük, hogy az, amit valaki egy kifejezés alatt ért, az egy gondolat, amit a használatkor gondol az illető. – Amit gondolunk, az is a külvilágtól függ.

Farkas: Neo ennek alapján nem tanulhatja meg pl. az angolt, csak egyfajta tartály-angolt; nem gondolhatja ugyanazokat a gondolatokat, amiket mi.

IV. Nyelv és cselekvés

14. Szabálykövetés, privátnyelv argumentum
- Farkas-Kelemen pp. 226-230

’V. 5. A privátnyelv argumentum’ fejezet:

Descartes-féle feltevés: tapasztalatainkhoz/érzeteinkhez privát hozzáférésünk van:
-	gyenge: másoknál kedvezőbb helyzetben vagyunk annak megítélésében, hogy mit tapasztalunk/érzünk; mások is így vannak ezzel; a különbség: mi közvetlenül tudjuk, ő következtet a mi fájdalmunkra stb. – első személyű autoritás
-	erős: igazából mások nem tudhatják, hogy valaki fájdalmat érez, csak az, aki érzi

Privát nyelv: olyan nyelv, amely az így értelmezett privát tapasztalataira/érzeteire vonatkozik. Ezt a nyelvet csak egy ember értheti meg, mert csak ő ismeri saját élményeit, ő tudja, mire vonatkoznak szavai.

Wittgenstein:
-	az értelmes nyelvhasználat szabályok követését jelenti: ha egy kifejezés rendelkezik jelentéssel, az azt jelenti, hogy különbség van helyes és helytelen használata között (normativitás)
-	ha a privát nyelv szavai értelmesek, akkor különbség kell legyen helyes és helytelen használatuk között
-	szavak alkalmazásának helyessége ellenőrizhető kell legyen
Érv: ha az érzet privát, akkor egyedül a privát nyelv-használó tudja megítélni, tapasztalja-e az érzetet vagy sem (tévedhetetlen?); ezekről az élményekről vagy nem lehet beszélni, vagy nem ezekről beszélünk, amikor közöljük azt másokkal.

Ellenérv:
-	Dolgok közötti hasonlóságokat képesek vagyunk a nyelvtől függetlenül felismerni.
-	Az élmények meghatározott természettel rendelkeznek
-	Egy korábbi és későbbi élmény hasonlóságában tévedhetünk – a két élmény természete különböző volt; az azonos szóhasználat tehát rossz lesz; de lehetséges helyes/helytelen használat közt különbséget tenni az élmények sajátos természete alapján.

Wittgenstein: 
Ha az élmények privátak, akkor a fenti tévedés sohasem derülhet ki. Nem tudja megállapítani, hogy az érzetekre vonatkozó megállapításai helyesek-e!

Ellenérv: de ebből még nem következik, hogy értelmetlen beszélni róluk. Ez csak akkor állna, ha elfogadnánk a verifikacionizmus tételét (ami kétséges).

További ellenérv: A probléma Wittgensteini tálalása áll a publikus tárgyakra is; itt mások tapasztalatára és háttértudására támaszkodunk; de: szükségünk van arra, hogy felismerjük és kritikaként értelmezzük a többiek véleményét (ha cáfolnak egy véleményünkben) – ebben azonban magunkra kell támaszkodnunk. Tehát: ha nem lehetséges privát nyelv és jelentés, akkor nem lehetséges publikus sem.

15. Performatív megnyilatkozások
- Farkas-Kelemen pp. 165-178

’IV. 1. A pragmatikai jelentésről’ fejezet:
Charles Morris: megkülönbözteti pragmatikát a szintaxistól és szemantikától:

-	szintaktikai dimenzió: jelek egymás közötti relációi
-	szemantikai dimenzió: a jelek és dolgok viszonyai
-	pragmatikai dimenzió: a jelek és jelhasználók viszonyai

Egy konkrét megnyilatkozás megértésének feltételei:
-	egy adott nyelv ismerete (itt azt értjük meg, ami a megnyilatkozásban konvencionálisan kódolt)
-	a megnyilatkozás ugyanakkor intencionális aktus is egyben, tehát fel kell ismerni a megértéséhez a beszélő szándékát
-	ismerni kell a megnyilatkozás kontextusát

Megkülönböztetés:
-	mondat jelentése (mondat-jelentés)
-	mondat által kifejezett propozíció jelentése (propozicionális jelentés), logikailag/formálisan vizsgálható – szemantikai jelentés
-	a megnyilatkozás jelentése (beszélő-jelentés) – pragmatikai jelentés

Austin/Searle: a nyelvi kommunikációt a cselekvés általános kategóriáiban vizsgálják, a szabálykövetés fogalmára vezetik vissza. A jelentés fogalmát elsősorban a konvenció és a szabály fogalmára vezetik vissza.

Grice: az intencionális jelleg kiemelése; a nyelvi cselekvés, jelentés és megértés elemzése a kommunikációs aktusban résztvevők szándékai és hitei alapján. Kiindulópontja a célirányos mindennapi beszélgetés. A társalgás logikájának alapesete, amikor a kifejezett jelentés mellett egy további jelentést is sugallunk – a nem konvencionálisan kikövetkeztethető jelentései a társalgási implikatúrák; itt nem szabályokra, hanem maximákra támaszkodunk.
A beszélő nem csak pl. hiteket stb. sugallja, hanem azt is szándékolja, hogy a hallgató felismerje ezt a szándékot; és azt is szándékoznia kell, hogy ez a felismerés hozzájáruljon pl. egy hit kialakításában a hallgatóban.

’IV. 2. A performatív megnyilatkozások’ alfejezet:
Beszédaktus-elmélet pozíciójának felfogásai:
-	tárgyilag különbözik a szemantikától (a jelentés szemantikai vizsgálata kiegészítendő a pragmatikai aspektussal)
-	szemléletében különbözik a szemantikától (a jelentés kizárólag pragmatikai jelenség)

Austin: a beszédaktus-elmélet megkérdőjelezi az a feltevést, hogy valamit mondani = állítani valamit.
Az eskü-példa: itt nem leír valamit az eskütevő, hanem jelzi, hogy az eskü kimondása valamely cselekedetnek számít, melynek következményei vannak.

Performatív igék: kimondásukkal cselekszünk.
Konstatív igék: leírások, megállapítások, állítások.
Performatívumok: a performatív megnyilatkozásokat kifejező mondatok cselekvés-jellegét mutató feltételek között vannak nyelviek és nem-nyelviek. Pl. ahol a grammatikai alany, a beszélő és a cselekedet szubjektuma egybeesik a mondatban. De ezek nem szükséges feltételek. Megszorítás:
-	a jelen idő egyes szám első személyű kijelentő módú kijelentések csak az explicit performatívumok jegyei.

Explicit peformatívumok: m explicit performatívum, ha a benne szereplő ige szótári jelentése pontosan az a cselekedet, melyet jelen idő egyes szám első személyben és kijelentő módban történő kimondása révén végrehajtunk.

Vannak direkt és indirekt performatívumok. ’A kutya harap’-példa.

Következmény: a performatívumok beazonosításához a nyelven kívüli tényezőket kell figyelembe venni. Kinevezés-példa. A megnyilatkozásnak következményei vannak a világban. A nyelven kívüli feltételek: létezzenek intézmények és konvencionális eljárások a világban stb.

A performatívumokat azáltal azonosítjuk valamely beszédaktus végrehajtásaként, hogy intézményes társadalmi konvenciók keretében értelmezzük őket. E konvenciók adják a társadalmi intézmények jó részét, avagy kapcsolódnak hozzájuk.

16. Illokúciós és perlokúciós aktusok
- Farkas-Kelemen pp. 178-184

’IV. 3. Illokúciós és perlokúciós aktusok’ fejezet:

A kifejezések nagy csoportjainak megfeleltethetők a nyelv fő funkciói:
- cselekvés és kommunikáció (performatívumok); megnyilatkozások; megnyilatkozás-jelentés; a jelentést a konvenció magyarázza
- leírás és reprezentáció (konstatívumok); megállapítások; mondat-jelentés; a jelentést az igazság magyarázza

Állítás: egy cselekvés megcselekvése – Austin – ’Állítom, hogy p’ – a beszélő végrehajtja a cselekvést, melyet az ige jelöl (iit egy tény állításának aktusát).
Viszont: ’Állítom, hogy p’ és ’p’ ugyanazt fejezi ki – tehát: mindkét megnyilatkozás ugyanazon állítás-aktus végrehajtásának számít;  előbbi explicite, utóbbi implicite.

Következmény: minden kijelentő mondat kimondása – cselekvésnek számít, tehát a jelentésének vizsgálata nem igazságfeltételes jellegű. Azaz: a konstatívumok is performatívumok.

Szükséges tehát: a mondat-jelentés és megnyilatkozás-jelentés kapcsolatának tisztázása! – ez lesz a beszédaktus-elmélet: ez mindazt vizsgálja, amit egy mondat kimondásakor ill. kimondása révén teszünk. Egy beszédaktus egymásra épülő szintjeiről, vagy egymásra épülő beszédaktusokról beszél:
	X egy a végrehajtása révén végrehajtja b-t

Austin: a beszédaktusok szintjei:
-	lokúciós aktus (hangsor kiejtése), s ennek révén egy
-	illokúciós aktus
-	perlokúciós aktus
Lokúciós aktus: a mondat produkálása; itt helyezkednek el a jelentés és referencia hagyományos problémái;
Illokúciós aktus: ugyanezen mondat produkálásakor illokúciós aktust is végzünk.

Egy lokúciónak tőle elválasztható illokúciós ereje vagy jelentése van. A hallgatónak azt is meg kell értenie, hogy a beszélő minek szánta, milyen erővel ruházta fel a mondatot. Az illokúciós jelentés valamely performatív formula segítségével tehető explicitté. Az illokúciós aktusokat Austin konvencionális aktusokként értelmezi.

Perlokúciós aktus: arra vonatkozik, hogy a beszédaktus milyen hatást gyakorol a hallgatóra; a beszédaktust a hallgatóra gyakorolt hatás aktusaként jellemzi. Ezek nem tehetők explicitté, ezért nem is konvencionális aktusok.

Az illokúciós erő vagy jelentés (beszédaktus-jelentés) a nyelvi jelentés mintájára felfogható, és ahhoz soroljuk.

Searle: a beszédaktusok tanulmányozása = a langue tanulmányozása

Fentiek alapján a szemantika/pragmatika határ az illokúció/perlokúció határával azonos.

Következmény: a beszédaktus-elmélet olyan globális elmélet, amely a kommunikáció pragmatikai dimenzióját átfogónak és alapvetőnek tekinti, a jelentést pragmatikai fogalomként értelmezi.

További következmény: a jelentés szempontjából releváns társadalmi konvenciók magában a nyelv formális struktúrájában kódolódnak. (erős következtetés, nem mindenki fogadja el.)

’IV. 4. Érvényességi feltételek’ fejezet:

 - A jelentéssel bíró, de igazságérték nélküli megnyilatkozások problémája – következetés: a jelentés elválasztandó az igazságtól (az igazságérték hiánya annak köszönhető, hogy semmilyen aktussal nincs dolgunk). 

- A beszédaktusok igazságérték-hiánya: ezek végrehajtásuk sikeres/sikertelen voltától függetlenül azért sem nem igazak, sem nem hamisak, mert az igazság kérdése nem merül fel a cselekvések szintjén.

Az első eset: az állításokat ugyanúgy elvéthetjük, és ugyanúgy vétjük el, mint a többi beszédaktust.

Sikerességi feltételek kellenek: pl. egy adott megnyilatkozás akkor sikeres, ha a beszélők betartanak bizonyos konvenciókat; a beszélő higgye és tudja, hogy p, képes legyen igazolni stb.

Az állítás és bármely beszédaktus logikailag implikálja sikerültségi feltételinek teljesülését, ezáltal pedig bizonyos mondatok igazságát.

Összefoglalás:
-	a beszédaktusok sem nem igazak, sem nem hamisak, hanem – a sikerességi feltételek teljesülése/nem-teljesülése esetén – érvényesek vagy érvénytelenek.
-	a különféle beszédaktusok és az igazság között szisztematikus kapcsolatok vannak, pl. előfeltevések.

Előfeltevés:
Q akkor előfeltevése egy beszédaktusnak, ha Q igazsága esetén a beszédaktus érvényes, hamissága esetén érvénytelen.

Állítások előfeltevése:
Q akkor előfeltevése p-nek, ha:
- Q igazsága esetén p lehet igaz vagy hamis
- Q hamissága esetén p sem nem igaz, sem nem hamis (p érvénytelen)

17. A beszédaktusok típusai
- Farkas-Kelemen pp. 187-195

’IV. 5. Az illokúciós aktusok végrehajtási szabályai, szerkezete és típusai’ fejezet:

Ha az illokúciós aktus a nyelvi kommunikáció legkisebb teljes egysége, s a lokúciós aktus a mondat produkálása, akkor utóbbit az illokúciós aktus tartalmának nevezhetjük (logikai/filozófiai terminológiában: propozicionális tartalom). Ugyanazon propozicionális tartalom különböző illokúciós aktusokban szerepelhet. Ha az illokúciós erők típusait F-el, az illokúció tartalmát p-vel jelöljük, akkor az illokúciós aktus szerkezete: F(p).

Az illokúciós aktusok a nyelv egy-egy funkcióját képviselik (wittgensteiniánus felfogás).
Az illokúciós aktusok típusainak megnevezésére performatív igék által jelölt cselekvések nevei szolgálnak – mert a megfelelő performatív formula segítségével tesszük explicitté (ez a megfelelés nem teljes.)

Általános feltevés: a nyelv tartalmazza saját kommunikatív használatának elméletét.
(A performatív igék rendszere, melynek segítségével a nyelv funkciói megnevezhetők, illetve tipikus használati módja azonosíthatók és osztályozhatók, a nyelvi kommunikációnak magában a nyelvben rejlő elméletét képviseli. )

Searle: elveti Austin elképzelését, hogy az illokúciók osztályozásában a performatív igék induktíve megállapított listáját használjuk; szerinte a performatív igék és az illokúciók két különböző szinten vannak: előbbi a nyelvek, utóbbi a nyelv részét képezik.

Az illokúciós erők fő típusainak megállapításához kell:
-	illokúciós aktusok szerkezetének és végrehajtási szabályainak elemzése

A fenti F(p) példában F-et az illokúciós erő indikátorával helyettesíthetjük (Pr, Ass stb.) – pl.: Pr(p) – ebben p a beszélő valamely jövőbeli A aktusát tulajdonítja a beszélőnek. A megtétele a hallgatónak előnyős. A sem a beszélő, sem a hallgató számára nem magától értetődő. Pr kimondása implikálja, hogy a beszélőnek szándékában áll A-t megtenni és kötelezettséget vállal erre. – Tehát: Pr csak akkor ejthető ki, ha teljesülnek:

(1)	Propozicionális tartalmi szabály: Pr csak akkor ejthető ki, ha p az S beszélő jövőbeli A aktusát állítja
(2)	Előkészítő szabály1: Pr csak akkor ejthető ki, ha H hallgató előnyben részesíti A-t
(3)	Előkészítő szabály2: Pr csak akkor ejthető ki, ha S különben nem tenné meg A-t
(4)	Őszinteségi szabály: Pr csak akkor ejthető ki, ha S szándékozza A-t
(5)	Lényegi szabály: Pr kimondásával S kötelezettséget vállal A-ra

A többi beszédaktusra is hasonló elemzéssel állíthatunk fel szabályokat. Az x y-nak számít típusú szabályok a sakkjáték szabályaihoz hasonlóak: definiálnak egy viselkedéstípust – ezek a konstitutív szabályok. Egy beszédaktus lényegi szabálya a beszédaktus konstitutív, meghatározó szabálya. Utóbbi számos beszédaktusban közös – ez az „illokúciós lényeg”, a beszédaktus célja. Az illokúciós lényeg dönti el, hogy az adott beszédaktusnak melyek az érvényességi feltételei és végrehajtási szabályai; továbbá hogy milyen irányú megfeleltetés jön létre a világ és a szavak között:
- szó a világhoz: állítások
- világ a szóhoz: a hallgatót rávesszük valami megtételére

Az illokúciós lényeg, a megfeleltetési irány és az őszinteségi feltétel alapján egyértelműen megadhatók az illokúciós aktusok típusai:

(1)	Asszertív illokúciós lényeg (├ – állítás jele, ↓ – szó a világhoz megfeleltetési irány, B – hit mint őszinteségi feltétel): ├↓B(p)
(2)	Direktívumok (! – felszólítás jele, ↑ - világ a szóhoz megfeleltetési irány, W – akarat mint őszinteségi feltétel, S – a beszélő jele, H – a hallgató jele): !↑W(H megteszi A-t)
(3)	Komisszívumok (C – az elkötelező illokúciós lényeg jele, I – az intenció mint őszinteségi feltétel jele): C↑I(S megteszi A-t)
(4)	Expresszívumok (E – a kifejező illokúciós lényeg jele, ° - a megfeleltetési irány hiányának jele, P – az őszinteségi feltétel jele: itt a propozicionális tartalomban specifikált tényállásra vonatkozó pszichológiai állapot): EşP(S/H + tulajdonság)
(5)	Deklarációk (D – a deklaratív illokúciós lényeg jele, ↕ - a kétirányú megfeleltetési irány jele): D↕ş(p)

Állítás – a szavak a világhoz igazodnak, a beszélő pedig elkötelezi magát amellett, hogy hiszi, hogy p.

Direktívum – azzal, hogy a hallgatót rá akarjuk venni A megtételére, a világot akarjuk szavainknak megfelelően megváltoztatni, miközben megnyilatkozásunk őszinteségi feltétele az akarat kinyilvánítása.

Komisszívum – A megtételére kötelezve magunkat a világot feleltetjük meg szavainknak, s megnyilatkozásunk őszinteségi feltételeként A-ra vonatkozó szándékunkat fejezzük ki.

Expresszívum – itt a beszélő pszichológiai állapotának a kifejezése a fontos mozzanat, az őszinteségi feltétel dominál; ez az állapot a beszélő vagy a hallgató valamely tettére vagy tulajdonságára vonatkozik, melyet a beszédaktus propozicionális tartalma (S/H + tulajdonság) tulajdonít nekik.

Deklaráció – a beszédaktus sikeres végrehajtásával előidézzük, hogy a propozicionális tartalom megfeleljen a világnak – a tény leírása egyúttal a tény létrehozása.